![Aranyköpések](https://index.hu/assets/images/konyvajanlo/aranykopesek.png)
Könyv az életünkről, mindennapjainkról, azok nehézségeiről 14 kortárs író egy inspiráló novelláskötetben
MEGVESZEM![](https://indexadhu.hit.gemius.pl/redot.gif?id=nSCbubuYpDWJZLZs0TssLrbt33Lk5kbipuiZrkg89G3.g7/stparam=vglkmillft/fastid=ketmcjgnixqyxknfmcbaqgtblckh/nc=0)
Sok film kap felesleges folytatást, amikor nehezen tudjuk eldönteni, hogy mégis miért gondolta valaki ezt a történetet folytatni. A Pofoncsata egy eredeti vígjáték, viszont a moziból kifelé pontosan ugyanaz járt a fejemben, hogy ezt a sztorit mikor tartották elég érdekesnek és izgalmasnak ahhoz, hogy egy egész filmet forgassanak belőle.
Egy képzeletbeli amerikai középiskolában járunk, ahol egy pipogyább tanár, Andy (Charlie Day a Förtelmes főnökökből) egy szerencsétlen helyzetben felbőszíti az egész suli legkeményebb fickóját, Strickland tanár urat (Ice Cube). A konfliktusra viszont csak egyetlen megoldásuk van, ha azt iskola után az udvaron, egy igazi, régimódi verekedéssel rendezik le. Az nem fontos, hogy a tanároknak pont azon kellene lennie, hogy lehetőleg senki sem verekedjen az iskolában.
Day játssza a manapság trendibb, visszafogottabb férfit, akinek családja van, a diákok előtt meg nulla tekintélye. Ő nem igazán híve a klasszikusan férfias dolgoknak, ha bajba kerül igyekszik békésebb, vagy adott esetben sunyibb megoldást keresni. Ezzel szemben Ice Cube figurája maga a Terminátor, akinek nincsenek érzései, vagy modora, de még egy emberi megnyilvánulása sem. Annyira kemény, hogy kifolyik a füléből a tesztoszteron és fizikailag képtelen emberi hangon szólni bármikor bárkihez. Természetesen testnevelést oktat, mert ez a film a lehető legelhasználtabb sablonokból épül fel.
A legtöbb jelenetről messziről ordít, hogy ez egy film és még a csírája sincs meg benne az életszerűségnek. Egymás után jönnek a jelenetek, ahol a beállításokból és a koreográfiákból egyszerűen ordít, hogy egy filmről van szó és utasított statisztákként állnak sorfalat a diákok és nem úgy, mint igazi tizenévesek egy átlag suliban. De azon szereplők viselkedését sem dolgozták ki jobban, akik rendszeresen beszélnek is.
Metacritic: 37/100
Rotten Tomatoes: 33/100
IMDb: 6.3/10
Index.hu: 4/10
Például az Andy feleségét alakító JoAnna Garcia Swisher estében is jól látható ez a probléma. Ő tényleg csak azért van ott abban a pár jelenetben, mert kellett egy terhes feleség a sztoriba, hogy plusz tétje legyen a dolgoknak, de arra már nem jutott idő, hogy valami egészen pici jellemet is kapjon. Mondjuk ha a főszereplők is a faék egyszerűségével bírnak, akkor nem is tudom miért gondoljuk, hogy egy mellékszereplőt sikerül majd árnyalni.
Sikerült még néhány inkább tévéből ismert, de jobb színészt megnyerni a többi mellékszerepre (Tracy Morgan, Christina Hendricks, Kumail Nanjiani), de őket is elpazarolja a Pofoncsata. Elvétve akad 1-2 vicces pillanatuk, de egyébként nem nagyon mutatnak túl a biodíszlet funkción, amiért nagyon nagy kár, az ilyen vígjátékokban gyakran előfordul, hogy a teljesen kattant mellékszereplőkhöz fűződnek a legnagyobb poénok.
Itt viszont senki sem emelkedik a kiszámítható középszerűségből és egy idő után a káromkodásokon sem nevetünk, illetve az érzelmi szál is teljesen hidegen hagy minket. Ez tulajdonképpen Day figurájának a filmje, Ice Cube nem szerepel mint egyenrangú főszereplő, ő inkább ilyen kötelező "gonoszként" szerepel a filmben, aki kihívások elég állítja a főszereplőt, de egyébként semmi kapcsolatot nem tud vele kialakítani a közönség.
Day pedig egy furcsa főszereplő, aki nem szimpatikus, elég sokat bénázik, nem túl könnyű megkedvelni, hiába ismerjük meg egy fokkal a jobban. A legérdekesebb az egészben az, ahogy a gyávaságára volt ez az egész felhúzva, és a film legnagyobb részében azt látjuk, hogy nem hajlandó egyenesen kezelni a helyzetet, inkább alternatív megoldást keres, amire viszont ráfázik. Túl nagy baja viszont soha nem esett, az egészen hajmeresztő helyzetekből is képes viszonylag jól kijönni.
Kicsit a kengyelfutó gyalogkakukkra vadászó prérifarkas jutott róla eszembe, aki mindig nyakatekert megoldásokkal akart nyerni, de végül mindig megszívta. Nagyjából ezt hozza a Pofoncsata főszereplője viszont, negyedannyi nevetést sem tud kicsikarni a közönségből. Ezzel pedig egy igen fontos eleme bicsaklik meg az egész filmnek, ami eleve egy elég fárasztó alaphelyzetből dolgozik, ráadásul szintén a filmszerűség miatt fordulhat elő, hogy a két férfinak mindenképpen az iskolaudvaron, egy megbeszélt időpontban kell összefeszülnie, hiába ütne már sokkal hamarabb Strickland, valamiért ragaszkodik a színpadias külsőségekhez. Egy idő után idegesítővé válik a helyzet és csak arra várunk, hogy húzzon már be neki és legyünk túl ezen az egészen. Ami egy vígjáték esetében a lehető legrosszabb, ami történhet.
A film befejezése ráadásul különösen botrányos, a karakterfejlődés gombnyomásra történik, mindenféle átmenetet nélkülöz és legalább annyira mű és erőltetett, mint a legtöbb iskolai folyosón játszódó jelenet. Egy-két nevetést azért tartogat a film, de összességében nem tudott szórakoztató vagy vicces lenni a játékidő túlnyomó többségében. A karakterek hiányát pedig a színészek sem tudják karizmából pótolni, úgyhogy a címbeli csata legnagyobb vesztesei a nézők.
Könyv az életünkről, mindennapjainkról, azok nehézségeiről 14 kortárs író egy inspiráló novelláskötetben
MEGVESZEM
Rovataink a Facebookon